Határ Győző versek versmondóknak
A dolgok menete
kirúgtak engem a Dolgok Menetéből
üljön le tata maga a Semmitsecsinál
eztán ez a világ már nélkülem épül
- nekem nincs se banzáj se
kupleráj
megülök itt a suton kedvemszegetten
lábatlankodom? unokám félrehajt
immár a kenyerem javát megettem
kicsaptak mint kiszolgált
vén bivalyt
dolgok menetéből így legyek kirúgva
Csinálóembernek nincs nagyobb csapás
mint látni százával sürögve-forogva
hogy csinálódik már mert
csinálja más
de álmaimban mint szunyító Masztodon
bármi fenyegető a sut és sír setét
száz álommesterségben megkapaszkodom
s holtig forgatom a Dolgok
Menetét

A GYOMAI GYOM
(az odavalósiaknak küldi, hálával és
szeretettel, 1995 május havában – Gy. bácsi)
ki a Nemzet Kalapácsa?
maga szerencse-kovácsa!
ki a Helység Csalogánya?
vigye kőpart üsse kánya!
frissen szedett főtt csalmatok
nincsen hozzá bizalmatok?
hát e gyöngyöző? beléndek
(hogy a süly essen belétek:)
bölcs itóka - Őt idézi -
bájitalnak szókratészi
  Garabonciáriusára
  Gyomaendrőd ma nagyot igyon
  ihol én ihol a Gyomai Gyom
  ihol én ihol a Gyomai Gyom
felcsigázni ha ki beteg
nesztek szédítő pöfeteg
ne’tek gólyahír: másnapos
jánynak használ ha rátapos
ez a másik is mocsári:
szárazdajkát felcsinálni -
tópart nádi buzogánya:
ezzel ronthass a pogányra
agárkóró monyos kosbor:
mestert farag az inasból
  Garabonciáriusára
  Gyomaendrőd ma nagyot igyon
  ihol én ihol a Gyomai Gyom
  ihol én ihol a Gyomai Gyom
ha ki kertje úgy dézsmálta
jó komáknak kommendálta
úgy ismerte Ász Királyát
mint pákász a piócáját
szedret epret ringlót málnát
leszedte a kertész álmát
- fájáról lekiabálnád?
nyaka közé szedi lábát
s mint ki kegyes dolgot művel
iszkol nádi hegedűvel
  Garabonciáriusára
  Gyomaendrőd ma nagyot igyon
  ihol én ihol a Gyomai Gyom
  ihol én ihol a Gyomai Gyom
csupa paraj és kakastéj
kömyeskörül ez a kastély
arra fúj a táltorján is
lakjad-rakjad lelkemjános
városgazda keresztjánya
lebabázott a burjánba’
cickafarkkórónak zsenge
bojtorjánnak - kutyabenge
boroszlánszáj vérrokona
gizgaz gyimgyom sógor koma
  Garabonciáriusára
  Gyomaendród ma nagyot igyon
  ihol én ihol a Gyomai Gyom
  ihol én ihol a Gyomai Gyom
A néző
de szemlélődve én csak annak éltem
- beérve mindennel mit épp adott
a szolga lét - börtönző büszkeségben
hogy elgondolkozhassam rajtatok
e földön kik gurultok mint a pelyva
a szél előtt - nagy örvénylő kerék:
az esztendők a tettel egybefolyva
míg el nem nyel parancsolat s az ég
hogy rebbenetelen farkaspillantásban
legyűrve gyors megindultságomat
sugár tekintetet messzetárva lássam
a megrostáltak merre hullanak
vak-eszméletlen meg se látva mást
ezt láttam én: helyettük – látomást
Állampolgárság
minden 
  hajó 
    hazám 
minden hajó a Föld alattam 
uszályok hátán 
partok harmatán 
lovon 
tevéken 
vonatkeréken 
nekem mindenütt Szentföld a Föld 
országtalan 
az Ember Földje nékem 
  mint élő térkép - szegélytelen 
  vagy rengő sziget szárazföld ölén 
  úgy nőttem-nőttön én személytelen 
  s úgy nőtt a vágány: fűlő mozdonyok 
  ormán védtelen 
  útlevéltelen 
  egy himnuszt őrzök - himnuszt hordozok 
nem bánom már csak én mit érzek 
se párt 
se újság 
se újtestamentum 
... Országtalan Szentföldünk – f e d é l z e t! 
hitvallás nekem himnusz van abban 
minden 
hajó 
hazám 
minden hajó a Föld alattam
Aranyszáj
(1660 esztendővel e sorok írója előtt, 
Szent Ágoston iu. 354. november 13-án, az
észak-afrikai Tagastéban – a mai algériai Szuk Akhraszban született)
lám Ágostonnal egy-napon születtem
(szagolhatod rajtunk a manichaeust)
így hát szépecskén megférünk mi ketten
e füstóarany templomi keretben
mit is elibéd tárva – láthatni most:
mindegy mit mondunk: a HOGYANJA! MÓDJA!
az az elbűvölő és a gyönyörű
de van is igazándi titkos kódja
hogy mintha tenn-elmédben gondolódna
karácsonyfadísz és holdezüstfenyő
az aranyszájúság – az a megejtő
s légyen bár tematikánk sűrű setét
elkárhozás és légyen ama lejtő
Eleve-Elrendelt s kétségbeejtő –
a rhétor csengőbongó művészetét:
polip mágnességét le nem küzdheted!
…Szintúgy a másik: Bach János Sebestyén
mindegy mit zenél – bút bibliát hitet
soha filozófust meg nem térített
és mégis: véle áldott minden estém
általuk áldott szó és muzsikálás
mindegy aranyszáj mit hiblehablatyol
ha katharszisza röptet érte hálás
vagyok: a magos égig nincs megállás
lemarad ürállomás csillaglabor
az értelmét nem – csak a zsongítását
lesem-keresem szónak és zenének
nem istenükkel sor szent képe-mását:
a létegész hő eggyéolvadását –
szállton-elszállni oly jó szállni vélük…
Ars Moriendi
Zollman Péternek
„művészet és tudomány: nyúlgátépítés a halál ellen”
(Nyssai Szent Gergely)
ha elgyötörve felkelek
a nyughelyről ahol pihenni szoktam
hogy elvámoljam éjemet
nagy döglött átvirrasztott szakaszokban
a csillapító nem hatott
ideg fájó bűnére nincs bocsánat
örökre búcsút mondhatok
a szűnő fájdalom nagy luxusának
már ágyam bárhogyan vetem:
fényár barlang verem vagy vaksetétség
e nyughelyen nem lelhetem
a fájdalomtalanság fényüzését
versmondás istenverése!
sem áldás rajt’ se menekvésem – abban
versek nyúlgátépítése!
hogy félberontom – hányszor megfogadtam
csapó halál ő – tengerár:
hullámverés mit vershad meg nem állít
az is bolond ki ellenáll
felhagysz vele – fogadkozol halálig
ha elcsigázva felmerülsz
a száz-nap éji Gorgon-vonulásból
s az ágy szélén sújtottan ülsz:
még mindig itt vagy itt és nem vagy máshol
perelni próbálsz – vaj kivel?
betáncol s rajtad végigver – szökőár! –
a boldogabbik végigver
nyúlgát-hosszú a Szörny: mögötted ólál
alkudni próbálsz – esztelen
barom! facsard ki irhád verítékét
benned-széthulló Négy Elem:
szép kiremegéssel – úgy várd a végét
Az álom kerekén
„a vadászat leállt - futni hagyták a nyulat.
„a napnyugtával beállt az alkonyulat
„ha ki szükségével rekettyében rekedt:
„kürtszó hívta a leguggoló hölgyeket
„már dudultak tütültek a nádi csimpolyák
„a dámákon lesimítvák a rakott rokolyák
„ki lovára kapott ki csézájára hágott
„s egy porfelhő elnyelte a vadásztársaságot... ”
hja! a Spiné nem mondott mást csak spinétet
mely akkorddal kísérte ha dalra fakadt
a Hajadon (halavány volt: sápkór kísértett)
ésde szerelemvallója „nem lelt szavakat”
hajéket barkót ragasztott a Pomádé
a Delnő Fardagályt hordott s Korzetet
féllábon asztalon húzta Füstös Dádé
az Úrnak ki mint „katonatiszt fizetett”
a Csézák világa neked szörnyű-régen
volt: nem Unokanővér hanem a Kuzin
járta – Csészealj nem repkedett az égen
se földön nem repesztett Hárem-limuzin
... Gyermekévek derengő álomvilágán
egy Csézában ültem esthajnalnyárutón
de te tudod-e mi volt a Cséza drágám?
az túltett a Bricskán túltett Homokfutón
ott ültem gyeplő-tartva bőrülésén
pattog az ostor s én hajtom lovamat
robajlott nekilendült a Cséza és én
nem tudtam miért az iram hogy így lohad
- gyíte Pejkó Gyomára! - kurjongattam
tán a gyeplő gubanca: az volt a feneség?
... mert hol a küllő széthull abroncs lepattan:
Csézám
eloldotta
az álom
kerekét
Bőrvásár
(látogatás az Egyetemi Kórház elfekvőjében)
napjaimat szaporítom
mások napja rovására
szerelmesem szomorítom:
bőröm viszem a vásárra
bőröm Elé kiterítem
elevenje vérmeleg még
meztéláb lép rá szelíden
– csigamászó csupa-emlék –
de ezen az eleven-bőr
betegházi árverésen
ki nem kászálódunk ebből
el se bújunk te sem én sem
itt nincs Krisztus nincs talizmán
– halandóság rabigája! –
Ördög veszi-viszi irhám
nincs ki őt túllicitálja
ráígér Ő egy petákkal
– szerelmese sirathatja! –
ki a görccsel ki a rákkal:
néki derekát beadja
„betelt a Föld fájdalommal”:
diadalmat vőn ármánya
így elhullanunk halommal
– ez is Gonosz találmánya
napjaimat szaporítom
mások napja rovására
szerelmesem szomorítom:
bőröm viszem a vásárra
Bukás
az ösztön rabja voltam
világéletemben
vak ösztön rabjaként
éltem életemet
vas homlokbilincs volt
levethetetlen
az ösztöné mi éltet
és élve eltemet
úgy is gondolkoztam
magamtehetetlen
mint a béna agy a
nemgondolkozó
már vár a koporsó
a fekhely vetetlen
- az én mulasztásom
halálthozó
CSELVETŐM
mit bánod a jót hogy mért szeretlek
hát bűnöm az hogy szépségedért?
tán bókolok az ékszer keretnek
amelyben „elhalványul a kép”?
hogy „nem magadért”? ez nem magad vagy?
s mert megilletődve közelít
szimatolása a lomha vadnak
felhánynád hogy oly farkas-szelíd?
éld át mániáját - ő hisz ebben:
ott vagy borzolt epidermiszedben
s mert csak mindenütt ér - ne keveseld
ne keveseld ha szüntön-egybeforrva
cselvetőm! már több vagy mint a forma
olts oldj olvadozz s áldva-áldd a cselt
Dal az ellenforradalmárról
(Wang Wei-Lin emlékének)
az én lobogóm feketéje
a tus kínai tégelyéből
vétetett – a Mennyei Béke
Terén Földet mozdít helyéből
a Diák ki tiltó szavára
megtorpan a harckocsi-oszlop
fiatal élte volt az ára
a percért mely semmibe foszlott
az én lobogóm szakadásig
ott lengett fölötte setétlett:
kínai tus-éje felásít
a mártír ismeretlenségnek
milliárd ferde szem figyelte
a percet az ő glóriáját
hogy visszaparancsolni merte
a tankot: a Tenyér Csodáját
azóta hétezredmagával
holtteteme elszámolatlan
azóta bennem él e Párbaj:
a látomás a bénulatban
– egyenlőtlen! kilátástalan!… –
mintha látnám gyermek-magamat
az is az volt mi volt és ma van:
mindnyájunké az a pillanat
majd úgy lesz ott is hogy felásnak
hetvenszer hétezer tetemet
eljő a beszentelő – a Másnap
a túlélő ki újratemet
majd Peking a Mennyei Béke
terén avatja hősi fiát
s I-MRE NA-G-Y katafalkja elébe
megidézi a népmilliárd
DERŰ-BORÚ
lábbal jöttem a világra
szilánk ment a lábikrámba
aj haj - hajahaj
dajkám híttam Katicának
ő meg pendelykatonának
éjj! huj! hajahaj
Kun kovácsnál mutatóba
befúttak a fujtatóba
aj haj - hajahaj
kerék füstölt vas csattogott
szim-szám-szemem szikrát fogott
éjj! huj! hajahaj
árva két lány lakott szembe
gyalog estem szerelembe
aj haj - hajahaj
huncut aki - ha vigyorog
úgy csúfoltak zabigyerek
éjj! huj! hajahaj
Gyuri lovunk meg a hóka
románoknál ebadóba
aj haj - hajahaj
péntek tizenharmadikán
ilyen bajnak szült az anyám
éjj! huj!
hajahaj
Egy haspók szerelme
(Nein Ferenc dalaiból;
a JÓLFŐZŐ CSALÁDOK KÖNYVÉBŐL)
Én jártam hozzá, még komoly-koromba’
(szobadísznek lókolbászt látni ott)
akkor még dúdolt, nem volt oly goromba
szoptatva főzött, bárki rányitott
az volt a nő, hékám! ő volt a múzsa
(combja, zúzái, tűzdelt melle-húsa!)
S bár ölelkezőbb volt az éjszakánál
főztjét s babáját koppon legyeztem
s akkor (rostélyos hagymahéj szagánál)
én a lányát titkon eljegyeztem
az lett a lány, hékám! megvolt a mázsa
(disznó tora!) szakasztott anyja-mása
szántam haza, szerelmi szent kehelynek
szántam halálra s szántam – legyintve
aztán e házból találkahely lett:
kitudtam, mért jár örökre ingbe’…
Akkor (harmadnap, halvacsoránál)
belépett Ő és én állva, csodánál
Fehér Nő! még látom (boron! salátán!)
elömlött unokahúgi fénye
s a bestiák dühét, mert (Consolácskám)
szerény volt, mi sem volt túl-igénye
– – – a gorilla Özvegye átnyalábolt
s kitett (pedig jólfőző család volt)
…Azóta nem látom Őt. Számkivetve
bolyongok… Kisértő szag-szivárvány!
(akkor csibelevesnél láttam estve
s mintha e csibét hallucinálnám)
…Hová torták-csibék –
		(hékám, öt éve!)
– eltűnt a mulasztott portékák ködébe’.
Elmehábor
csészédből a kávé kiloccsan
elnézem a kezed remegését:
így illant el izom- és szellemerő –
elmédből az épség és a szépség
lesznek majd akik emlékeikből
akik szívükből számkivetnek
ne törődj vele hogy elborult:
elborult elmével is szeretlek
mert én ma is: úgy tartogatlak
aki nekem te mindig is voltál
élő klenódium - felnyílóban
a szentségtartó szárnyasoltár
szerelemnek fél évszázada
egyenként-édes ötven éve
te a rettegett kirekesztésnek
elejtésnek nem leszel kitéve
nekem így is: vagy aki voltál
emlékeimben ki betölti vágyam
még az Elfekvő ágybörtönében
is: bilincsbe verve a vaságyon
tán elképzeled: vagy - élsz mozogsz
álmodban régi táncodat lejted
de nyomban vak csend a telefonban:
mi volt mikor volt elfelejted
az őzet ízenként így falja fel
az óriáskígyó elmehábor
a szürke kéreg borulatán át a
múlt tenger gyertyája nem világol
lesznek majd akik emlékeikből
akik szívükből számkivetnek
ne törődj vele hogy elborult:
elborult elmével is szeretlek
Emberóra
(az Óriás Homokszem üldögél órája 
előtt, amelynek garatján embermilli- 
ók peregnek alá, mint a „porszemek” 
- és Ő rajtuk méri a Homok tenger 
életidejét)
ember voltam de homokórámat 
  úgy adatott fordítanom 
  hogy fennakadt az idő - garatján 
  megállt a mérő forgalom 
Akkor homokszemszikla hegylánc 
  lettem: homokszem sziklahegy 
  már előttem az emberórán 
  időmérőnek emberszem pereg 
Billiószámra emberszem parányok 
  peregnek az idő üvegén 
  föveny életüket így használom 
  nagy időm mérésére én 
Évtízezrek évszázmilliomja 
  elpergett - fogy az eleven 
  az idő az én időm mégis 
  mégse tud kibánni velem 
Az emberórán keresztülfénylik 
  lényem - a homok-romokon 
  rajtam nem fog életnek átka 
  véggel-kezdettel szegvégről rokon
Tűzben gázban tér gőgös torlásán 
  kígyóm ennen farkába harap 
  Tán emberszem istene halhatatlan 
  De a porszem: halhatatlanabb

Én-szindróma 
Vajda Endrének
aki voltam: az én zümmögő kaptárja
– fedelét a kas a verem égre tárja
inger aki voltam megszűnt az az ajzás
– itt az oltó éntelenítő kirajzás
perc
elsőként utolsó
melynek
se képe se hasonlati mása
s a levetett hústestbe beleterjed
a finálé
finalitása
szeretteim kik lesztek feledteim
– már a felidéző nem gondolódik
s a pince lét labirintus lépcsein
– a lét leszáll a nemléti módig
perc
elsőként utolsó
sulykó
vasláb engem-elperlő ezernyi-mázsa
visszagyüremlek hát ledöndül a sújtó
finálé
finalitása
aki voltam: az én az én az ábra
– szertehull az érzékelés nyalábja
visszajelzője már nincs ki lenne
– maga szürke kérgén megjelenne
perc 
elsőként utolsó
a véső
hogy hippokratészi arcom kivássa
és vonásaimra rádermed a végső
finálé
finalitása
Évforduló
ma van az első: első évfordulója épp ma van
annak hogy egy magánházban lakom magamban egymagam
ha most ha most felkérődzném mind a tüneteimet
napestig se hóttig se érnék a végére - de minek? minek?
tudom úgy is és mint a rángásos beteg
ha rájön a görcs: csinálom ellene mitsem tehetek
«szó szót követ» két méregduda: én meg ő
szarvat akasztunk holott nincs ott semmi csak a levegő
perelek perlőimmel kik nincsenek sehol
és mint kiből az egyedüllét váltig veszett dühöt csihol
felhozza felidézi «bűneiket» a mulasztott szimat
és felvonultatom ellenük súlyosan terhelő tanúimat
gyűlölködésem huzamos: a fogam vacog
bele: mázlikat - szalasztott «lehetőségeket» latolgatok
fogcsikorgatva sorolom hány és micsodás
komiszságokat mívelt velem de-hányszor az acsarkodás
s mikor beütött volna minden: mohó-félvakon
hogyan csáklyázták le delelő szerencsecsillagom
az égről és az örömtivornyán mint állítottak karót
engem-belehúzni a hóhéri-seggrészeg gonoszakarók
a gáncs a ráolvasás a szemmelverés hatott
de mint született bambamálé Lyukaskéz nem vádolhatok
senkit: aranytálcán az Alkalmat én szalajtottam el
és a magamfajta Szájtáti csak gúnyvigyorvihart érdemel
jut eszembe: a baklövés - idétlen kézmozdulat
és máris haha! a világ szerencsétlenkedéseimen mulat
szemek-szájak örvénye hallom-látom körülröhög
már a tornádó Bukás felernyőz fölöttem mennydörög
és mint a lökött ősbolond megcsupaszítja horpasz hasát
a görbetükörből fölöttem visszakacsint a bambamáléság
meglehet ezek csak rémképek kísértetképzelgések
de azért ugyanúgy döfnek vágnak hasgatnak mint a kések
«a Múltak Rovancsolása»? mikor már abba is belevások
akkor jön az elfásulás: a kivérző Nagy Eltompulások
akár a mongol kumisz penészig romlott kancateje
a magány a torokmaró gyomorsav fellövellő ideje
az ődöngés időtlen se tiktak se számlap se óramutató
csak az önmarcangolás a tagló múltakban kutató
elme: a Magáranyársalt éjt-nap azon sül sürög-forog
mindent felöklend az Életrontott s magától undorog
míglen éjidőn ólomálmán rászáll az alhatnék-bénulat
de kínja folytatásos álmán is folyvást magamagán mulat
ma van az első: első évfordulója épp ma van
annak hogy egy magánházban lakom magamban egymagam
ha most ha most felkérődzném mind a tüneteimet
napestig se hóttig se érnék a végére - de minek? minek?
Felmondásban
a ház amelyben élek 
lerobbant bérlemény 
de már itt felmondásban
vagyok és nincs remény 
a ház kiben szobám volt
húsvályogból rakott 
van rajta légszivornya 
és vannak ablakok  
nem horgad fel bennem se 
gőg se izgágaság 
a lényeg hogy fizessem: 
a szemétpénz a sáp 
húsvályog gyatrasága:  
nem áll meg nélküled  
dúcolnád - mindhiába 
nem ház nem épület
a gyöngyöző veríték  
hiába harmatos 
ha másnak lakni benne 
úgysem alkalmatos  
esengjek? A Hatóság 
a sirámra süket 
vettem kilakoltató 
zordon Végzésüket
akár rakhatom is ki
a betyárbútorom
feledni mind ott lesznek 
a halotti toron
majd olvasod fejfámon
két kérdőjel között:
hová? Ki tudja? Loppal 
osont - elköltözött
GAJDOLÓS
Weöres Sándornak
(A) 
társadalom kérdései
recece
jószándékkal vannak sej! ki-
kövezve
(A) 
zemberiség lobogói
ihajja
khaki-bakacsinnal vannak
kivarrva
(Te) 
szőrén-gyógyult kutyamarta
tirárom
csupa róka-fogta-csuka
világom
(Haj) 
nézlek világ a szemem ki-
nézhetem
mégse áll fel ledőlt világ-
nézletem
(Mit) 
tátod a szád azt várod hogy
jajdul-e?!
gáre gyopár bingyászkule
gajdule

Guzsalyos
piros csizsmám csupa rozsda
elmenek én guzsalyosba
az a bánata s a búja:
nem peneg a sarkantyúja
rozsda nélkül se penegne
földi sárba kék egekbe
nem hágdalhat: csupa Zsába
az vetette árvaságra
sárgaságra az vetette
elment mindentől a kedve
hol a lányok és legények
hallgatják a nyenyerének
keserédes Siratóját
ölelgetik megapolják
egymás fiatal orcáit
szűvem-lelkem amit áhít
hölgypagonyban- és berekben
zöldemlők közt megferednem
guzsalyosban ücsörögnöm
nyálcsurrantó rögveströgtön

Hajasbaba
(soliloquio)
Hajasbaba: baj van! Édes-egy Kölöncöm!
könyörülj meg rajtam rigolyás különcön!
„ahogy van minden jó” a Hajasbabának
tejjel-mézzel folyó - nekem halál bánat
ihletem pocsolya kezem-lábam hasgat
nem lát nem ő baja: ültő nap olvasgat
babamemória szita: lyukas-odvas
betűparazita nem tudja mit olvas
elméláz fölötte: fotókat furcsállja
nem emlékszik Gönczre Bokrosra Gyurcsányra
betűkön barangol ha magyar ha angol
azonnal ráhangol - Esküvő Karambol
Bank Tőzsde a Kormány- ha mindet fölette
hajasbaba-formán elsiklik fölötte
ríhatnék ha látom: „hozd! add ide! vedd el! ”
(úgy jár: ólomlábon drót járókerettel)
ki-kinéz réveteg - nem mer „háztól házig”:
karosszék s a betegágy között ingázik
élünk egy-kalitban: „a vers meg az ékszer
adtam-írtam: itt van! címre sem emlékszel? ”
betűbe falazva: rajta rostokolva
nemigen hajazza hogy olvasta volna
néznék az időbe - kiszámolni ormán
lerogyva-kidőlve: kegyes életformám
nékem kiskevéske - a Hajasnak sok van
mérjem esztendőkbe’? mérjem hónapokban?
Édes-egy Kölöncöm! Hajasbaba: baj van!
rigolyás különcön - könyörülj meg rajtam
Hol él a holt
Piroskának
aki életével elígérkezett a halálnak
az a halálnak életével elígérkezett
annak a végórái már sorfalat állnak
a végórája annak itt van elérkezett
a szíve megállt ő már nem lélegez
a nyakától lefele ő már kihülőben
tátott szájjal: megébred? nem ébred ez
fel többé a hétrét-halotti lepedőben
álljatok meg már ti mind megálljatok
futók a tűzesőben a hófúvásban
gödörbe buknátok bomlott állatok
hogy a gödörben mindig más van?
a billentyű alig öt órája járt még
azután lelassult vert még ötöt-hatot
és lejárt nem lüktetett a halánték
többé: minden felmondta a szolgálatot
nincsben van nincs többé: ez a beszéd
a nincsen-nincsenek közé átvándorolt
így széledünk szét mi nincsig-szerteszét
a nincsig-seholsincsben: ott él a holt
KÉPESKÖNYV
analfabéta nyomdaházba’ jártam
lestem anal betűszekrényeit
hogy íly fabéta őstudatlanságban
a nyomdásztörpe napja mint telik
hová sorjázzák mit sillabizálnak
glédába-léniába mint szedik
az üdvöz-egy analfabetaságnak
vén kajlaszarvú szarkalábait
Mindegy hogy rúna-mód kúnei-formán
bajúsz iniciálé - egyre szebb:
megtáltosodnak látnoki cirkalmán
s vetik-vetik a bősz betűtlenek
Pöröl-javít - hallom a kuka-nyomda
ókumlakémlelő korrektorát:
„kacor betű-tetű: ez míly iromba
Rövid - amaz meg pöttöm Góliát! ”...
Itt nincs inaskodás mindenki mester
s ipart oly fontos-önfeledten űz
fületövén radíroz átkeresztel
hogy estig egy bajos jótát betűz
(egyszer jelenti ugyanazt mint tudjuk
kicsit hamistanú ha már betű: )
mi tegnap mukk kakukk görög uk-muk-fuk
ükappa-mappa-mopszilon - ma müüű
Kíntorna
emberkék örüljünk – – – a rossznak
a parányi fegyházi – – – földabrosznak
örüljünk a tetvünknek – – – a kosznak
és amit hoznak ha hoznak – – – a kosztnak
  Jóca ha szerbül is – – – szavaljál
  felhőnek szerelmet – – – te valljál
  jövőre tovább lesz – – – tavalynál
  vár anyád ki ajnál ki – – – sajnál
kié kisudvar – – – napsugárja
a boldog hogy – – – kiblivel bejárja
léghuzam-cipó – – – …de zabálja
a zárka ha zárja – – – bezárja
  ki jehovista nem – – – neheztel
  elintéz mindent az – – – kereszttel
  és egy-két szellentést – – – ereszt el
  a Mester ha restellni is – – – restell
te már a holnapi – – – dongót hajtod?
én még a múlthetivel – – – nyavalygok
s légyfogásban versenyt – – – mi majmok
bajnok a bajnok – – – ha bajnok
  ma szerda? holnapra – – – keddet szülünk
  mint a rák rá egy nap – – – kihetfülünk
  vasárnap – – – hétfele áll a két fülünk
  ülünk: – – – szombat-péntekre készülünk
Miléta táncol – – – Jóca szaval hát
ki csokoládét képzel – – – ki almát
ki pincérlányt – – – (ki könyvtár nyugalmát)
de-falnák de-nyalnák – – – nyalnák
  a ruszin hasal a szektás – – – térdel
  horkol a tót – – – álmán beebédel
  s szemközt a hétalvók – – – antitézisével
  tézis- szintézis tervel érlel – – – érvel
emberkék örüljünk – – – a jónak
télen – – – a hőnek nyáron – – – a hónak
a hónap – – – harmaddal – – – szabadulónak
a nap – – – a mai – – – (ha mai) – – – ma jó nap
(„Kintorna.” A LÉLEKNEK RENGÉSE 13. o.)

Kislány-jóltartás
most beviszlek kosztolni
s utána megkóstolni
nem is olyan rossz dolog:
sütetemet kóstolod
előbb jön a kosztolás
aztán – kislány-kóstolás
titok melyet vak is lát
kikóstolják a kislányt
kislány is belekóstol
kap a béles-túrósból
tenyerükből etetik:
hogy ízlett a hetedik?
„meg se kottyant, nem is fog
majd ha belefulladok!”
veszedelmes nagy kosztos
aki kislány – pákosztos
„Telhetetlen, ne a tál
ülj bele hogy jóllakjál”
KONTÁRÉLET
mennyit nyargaltam kontár életemben
egy hol-volt-hol-nem-volt lakás után!
gyomromban estharangszó, két zsebemben
verseim s legközbül
HEJ HAJA HUJ! HAJA közbül virgulám
Patakon háltam a tisztes park tövén
kerítés mohos csatornaárkán
a gyógyszertárból baglyazott a fény
a receptúrán: Henna
HEJ HAJA HUJ! HAJA Herba Sáfrány
lányban a csavargó volt a gusztusom
nászágy az árok - tányér a késem
hány lázon estem át én Jézuskrisztusom
hány háborgáson
HEJ HAJA HUJ! HAJA eszmélkcdésen
mondjátok nékem nénik bácsikák
házasulandók s szűzek itt, ha vannak 
mért is születnek a házatlan csigák 
s a költők íly haja
HEJ HAJA HUJ! HAJA hajléktalannak?
A LÉTEGÉSZ
a lét a mi légyfogónk

mint az ontológia légyfogójába beleragadt legyek: csak
vergődünk benne

repülni? soha többé. Ez a szárnyverdesés marad csu-
pán a beleőrülésig; s a jól-őrjöngőt irígyeljük – extázisáért

pálcáinkkal torunkkal-potrohunkkal mézgában a kép-
zelgések álmát álmodjuk – a képzelgések álmát:
csavarszárnyú eszünkkel hogy fel! fel! függőlegesen! 

felhuppanunk – ezegyszer sikerült! – és már szállunk is, 
szálldosunk egyre feljebb – most! most! – hogy megnéz-
zük magunknak apróra a létet, úgy, amint alattunk el-
terül és ahogyan sohasem láthattuk:

a létegész egész földségét! tektonikáját! dom-
borzatát! hegyeit-horpadásait! mindent-mindent!

…s mindezt torunkkal-potrohunkkal beleragadva a 
mézgába, honnan el sem is mozdultunk

a lét légyfogójába beleragadt legyek – mi!

életközegünk a halál

a kitudhatóság vágyőrülete fűtöz

a létezés titkáért létezünk

MADÁRBAN ÉG
tizenhatéves szem vizeskék őz tekintet
madárban ég! sarjúsátor boríts be minket
hol kígyó hajlatán a tájontúli tájnak
életnap-fogyatkozásaink protuberálnak
borjúszemű gyávácska szép! szomor leányzó
kinek hiányzom én s ki nékem oly hiányzó
leheverészek s bevárlak: terülsz-e még rám
világoló mohák s erdő friss korhadékán
bevárjuk majd az új eónt a nagy belátást
hüllőinken zsúrlón kövön! a gyermekáldást
megérjük még - mannát aratva áment vetünk
magunkra és a földre: fülünkben őrzőangyal
sugallatára tisztálkodunk a szent olajjal
új édenünkben honnan többé nem űzetünk
Multak árnyalakja
„Egyszeri, visszaintegrálhatatlan, tanítványok és követők nélküli képződmény a H.-életmű a m. irodalomban.” 
Csuhai István, JELENKOR, 1988 december
…jártomban magamat kívülről megláttam
  – ott mén! megyen már a múltak árnyalakja!
kápás-asztrológus óarany talárban
a hétágra tűző hortobágyi nyárban
  csámpás – délibábnak: tavalyi kalangya!
De ezredmagammal sárgult albumokba’
  suvadott vakrozsdám én-óaranylásom!
vén daguerrotypnek börtönébe fogva
rám se nyittok: maradok setétben örökre –
  hittel-tekintő kell hogy aranynak lásson
megint annak lásson – múltak árnylovagját –
  elmúlottam én már! én el! mindenestül!
kapnám-kapogatnám a szekérsaroglyát:
felporzó kerékkel csánkom is lehagyják
  így jött eljött értem! el! az öregestel
öt-hat réteggel már földmélyre süllyedtem
  régészekre váró váralapozásig
összecsap és jár-kél új élet felettem
s szegycsontomtól ásó éle visszaretten
  holott tar koponyám szem-odva felásít
már csak a múltamhoz – árnyakhoz beszélek
  – könyvek sokasága sápadt árnylovaglás! –
Azokkal tudnék tán: szót érteni vélek
de társ-árnyaimból is kiment a lélek
  bogár-potrohokon őrlődvést forogvást
Markos gödörásók hol-ki? merre késtek?
  látod ködlovagja! holló-károgottja:
nem lett volna szabad könyvekkel elkésned!
jött ideje már az öntemetkezésnek
  ha félzsoldból tömegrekviemre futja
Mint hadijátékon magam lekajátom –
  elrebbentve iszkolsz tegnapi kísértet!
magam láttam meg a túloldali járdán
rárikoltok – hékás! árnyéknak sajátom!
  takarodjál! múltak árnyaihoz: térj meg!
…jártomban magamat kívülről megláttam
  – ott mén! megyen már a múltak árnyalakja!
kápás-asztrológus óarany talárban
a hétágra tűző hortobágyi nyárban
  csámpás – délibábnak: hadd rúgnám valagba!
Öreg költő tűnődése
mert imígyen és valóban
most vagyok elsikkadóban
nem jó érzés meg kell adni
nem szeretek elsikkadni
mire életem ráadtam:
letűntömben elsikkadtam
s nem is mert a sors forgandó:
nem voltam elsikkadandó
múlott biz’ az egyen-máson
az én végelsikkadásom
volt is annak mozgatója
(kitől mindőnk isten ója)
„ideje hogy békét hagyjon
nékünk s tűntön elsikkadjon
úgy kell neki! hogy lecsengjen
kacagunk majd a buksengen”
tudom a hír kiszivárog:
jőnek rám a sikkandárok
rút a kedve mindahánynak
kinevetnek aláhánynak
pátensem! mesterlevelem!
s ily undokul bántok velem?!
„így legyen! így volt megírva:
alámécc a tömegsírba!
trotty komák ott sírva várnak”
- mond a ronda Sikkandárnok
     *
mit reméljek? mégis? mégsem?
ez legyen tűntön-tűnésem?
mert imígyen és valóban
most vagyok elsikkadóban
Plasztikzacskó
  ebben a plasztikzacskóban van egy ország. Neked adom
  hegy- és víz rajta. A tiéd
  a kút fenekétől a hóhatárig és afölött: addig. Mind
  ha párás az idő ha mínusz ha plusz ha hideg ha meleg ha fúj ha
tisztul.
Jégvirág zúzmara hóförgeteg hógörgeteg lavinárium. A tiéd
  a nyomdagépeit az újságlepedőit a médiáját a falfirkától a
magasra tartott arany emlékmű betűkig a főtéren: Recrudescunt.
Neked adom
  az önimádatot a hisztériát a nemzeti büszkeséget a varacskos
hadastyánábrázati fintort a csúfondárt a krampuszt a grimbuszt a
patvart a torzsalkodást a marakodást a kül- és belviszályt a rút visz-
szavonást ahol amennyi csak van. Ne -
  zabáld
  templomi szószék és ekhós szekér bolhapiac és tornatermi
díszcsinnadratta papostul ökröstül lódarazsastul pervátástul pőcsik-
legyestül Zzz Zzz Zzz-zzz-zzz. A tiéd
  a sziszegése a basszamázása minden hörrenése minden szellentése-
fingácsolása
  tűzhányótlanságos tengertelensége
  birkaszembámuldozásai a semmibe - az is: benne van
  lerágott csontjainak továbbrágása nárcizmusának rácsudálko-
zása öncsudálatának netovábbságossága ahány lealázott-leanyázott
telepecskéje egyebecskéje tenyerecskéje nyenyerecskéje füsti fecskéje
fürje kecskéje aprószentje világbajnoksága széttaposott taposókádja
taposómalma mókuskereke mártíromsága szenttehene lángoszlopa
csak van
  mind a tiéd. Ebben a plasztikzacskóban. Rímes-mértékes
Mérséklete Analógiás-Antológiás Felülmúlásai Tántorít-
hatatlan Tántorgásai Árlejtése Kárvallása-Hitvallása
Hídpallása Fircig-Fufcig Smucig-Smoncig Faszolt Prófunt
Kapcaringyó Bakaborjú Gulyáságyú Kifiruncvancigolva
Lustos Lustaság Eszement Kecmec
  Jezsovita Lacafaca Gubanc Grabanc Labanc Laganc
szerülszerte ahogy elterül. A tiéd
  Cingár Vastagnyakú Kálomista csontházastul-iste-
nestül petrence rakonca gyászos-kidalolhatatlan szép-
ségeivel Önnön-Farkába-Harapó Önismétléseivel Hajdani
Majdani Hódoltságaival Irodalom-Birodalmi Irályának
Hasonlíthatatlanságaival Dereseivel Kendereseivel Botos-
ispánjaival
  önálló államiságának ezeréves elvesztése ádáz dicsőülései
hideglelte múltja sírógörcsei röhögőgörcsei kabaréstul himnuszostul
  ebben a plasztikzacskóban van egy ország. A tiéd
  amennyi belőle abba belefér: ott-la
  ebben a plasztikzacskóban
  egy ország
  nesze. Neked adom
POSTAGALAMB
Édes Lelkeimnek, haza - Lutetia Parisiorum várassábul
  Mihelyest az Gépbül lábomat letettem
  vigyázó szememet Párisra vetettem
’S miként pípes hölgyek sárban szoknyájokat
hamar összvefogám kényes Virtusomat
  Tzondrás dámaságok hajh! környülvevének
  szítva fújtatóját szerelem hevének
lesvén lepentyűmet vaj’ miként leveleg
sok hímes beszédtül - keleszté a meleg
  árasztá a hévség ’s mindenek csudálják
  pásztorlyánynak való harántfuvoláját
Eltűrtem - nem venném lelkemre a’ sértést
s úgyan hárítám el a tzirmos késértést
  magam átaladván idvez ájulatban
  Szent Ágoston úr is nem lél bínöt abban
ha amaz gyimelcsbül aléltan ejéndel
’s csínján töltekezel puha kövérjével
  El se mondom hogy s mint másztam fel egy-szuszra
  Szent Mihály gádorján a Mons Parnassusra
- innen futnom kellett: kis híja kitére
pogányság hitébül a’ tzítzés Cythere
  itt némelly ledérkék úgy fertelmeskedtek
  pőrén elétárnák férges-nyűvös testek
ki katzor tzítzéjét hintállta kevélyen
’s ílly duda látvánnyal kőtté szenvedélyem
  ki meg farmatringját ’s az inneplő Felét
  melly gálya tatjának bővtön beillenék
’s nem fige-levelet - egy hitvány madzagot
sem viselt melly alól Venus kilátszhatott
  Tudván bűverejét - lévén farantzia -
  csábulvást csábított sok szép haramia
De mint Bernát urunk a’ setét pusztába’
Sátánt kénszeríté ájétatosságra:
  rendre megtérítém ez parázna hadat
  már úgy imádkoznak mint a’ vízáradat
megláttatom vélek az Pokol Kementzét
- sikoltozva gyónnak ’s tésznek penetentzét...
  Melly jámbor példábul tű es épüllyetek
  s teljes kegyelemben vastagon éljetek!
Messer BRICUS-A-BRACUM A. D. 1958
Századvég
elmúlt hát ez is elviharzott ez a század 
elnyűtte háborúit elnyelte népeit 
birodalmakat szétszabnak-balkanizálnak 
a hordák se szeri se száma Új Hazáknak 
Uralon-innen-és-túl a földség végeig 
elmúlt hát ez is elviharzott ez a század 
mi hetven évig állt- és fölénkmeredt: a jéghegy 
robajló rianással talpighasadt s letűnt 
reped-ropog a felségjelvény és a részeg 
ár hordóstul nekilendül a Feledésnek 
- hol abbamaradt: folytatódik történetünk 
mi hetven évig állt-s fölénkmeredt: a jéghegy 
fásultan kitárulkozik az olvadásba’ 
s mit eddig palástolt-titkolt: ontja éktelen 
kitakart szégyene Gulágjait rakásra 
de világmegváltás bezápult hitvallása
ásatag - pokolrahulló-jelentéktelen... 
fásultan kitárulkozik az olvadásba’ 
újrasütött ócskapiac! félsütetűség 
mely ami hittel-házaló oly vásári is: 
házal voksaival csapraverve a hűség 
és tetűhöz illõ bolhányi népszerűség 
tűzénél süti pecsenyéjét sok tar pilis - 
újrasütött ócskapiac! félsütetűség 
igézés kuruzslás tűzátugrálás járja 
újfent-fonákra-mondott ördögűző misék: 
jól megy a melegvízfeltalálás bazárja! 
kibutulunk a múltból - a Nap Hőse már a 
néptribun Lopótök a kopott költőiség 
igézés kuruzslás tűzátugrálás járja 
ezer cigánytelepország lármáz üvöltöz 
hogy mától országhatár a sövény a palánk 
maradni egy sem akar - mindhűnek a Földhöz: 
ugrál emigrál lót-fut ide-oda költöz 
s maga eleven tányéraknáját tolja alánk 
ezer cigánytelepország lármáz üvöltöz 
már a szomszéd utcába vízum útlevél kell 
már más faj másik ország a nadrágszíjtelek 
s rádtátó krokodil szájtépő kelepével 
egyet bőg arab grúz kirgiz kínai néger 
mert ronggyá-balkanizálódtatnak mindenek 
már a szomszéd utcába vízum útlevél kell 
hörcsögök hódok kriptaszökevény krampuszok 
riszálva-cincálva s elálcázva „újnak” 
( - olyik trotty tökelógó agg alig él-szuszog 
de torával tolja „trónját” hol regnálni fog 
rajtad balek nép: -) nyakadra-ülni kibújnak 
hörcsögök hódok kriptaszökevény krampuszok 
... Más volt? olyan volt századnak akár a többi? 
csodaváró? kretén? porontyot rakásra szült - 
lemalacozott nem szűnt koslatni-görögni: 
volt benne lélekmoslék s volt barbár-örök mi 
minden utópiának bedűlt s nekifeszült 
... Más volt? olyan volt századnak akár a többi? 
Vesztettünk-nyertünk rajt’? kihagyni átugorvást? 
avagy megnemtörténtté tenni? ha volna mód 
nem-belévettetni-s nem létesülni folyvást 
ha volna oly nélkülünk-való Nagy Körforgás 
s megúszhatnánk századnyi poklot-ribilliót... 
vesztettünk-nyertünk rajt’? kihagyni átugorvást? 
garatra ért hol a mulandóság lebillen 
s szóró őrletével a lét holtterébe lép 
ez is egytől százig és minden éveiglen 
garat előtt holott búcsúzni visszavillan 
e versben kinek árnya álmodja emberét - 
garatra ért hol a mulandóság lebillen 
elmúlt hát ez is elviharzott ez a század 
elnyűtte háborúit elnyelte népeit 
birodalmakat szétszabnak-balkanizálnak 
a hordák se szeri se száma Új Hazáknak 
Uralon-innen-és-túl a földség végeig 
elmúlt hát ez is elviharzott ez a század
Szent együgyűség
összefekszik két öreg test
éldelik az édeskedvest
megtapadnak karok vállak
szerelmetes Szép Szolgálat
könyökénél derekán át
Édenkertből pomagránát
fejtől simulnak bokáig
s tartják egymást nagysokáig
ízről ízre felhaladva
fejét fúrja nyakhajlatba
nyakát adja homlokának
kitől szúnyó kedve támad
szendergésben hétalvásban
mámoreggyéolvadás van
bújton-bújva szent a szent éj
oltármeleg hústestszentély
simogatja hasát hátát
ígyen küld bőr szerenátát
odahajló Kegyesének
oldalthajtó kegyes ének
két öreg test bújton-bújva
összefekszik újton-újra
minden tapintásért hálás
bugyoláló együtthálás
ezer éj szentelte hűség
mélyszent
éjszent
együgyűség
Szerelem gorombasága
megbocsáss kegyes parázna
megbocsáss ha bántlak
nincs időm a boldogságra
nincs időm sajátlag
szerelem gorombasága
kínkeserv a számnak
- s mézes bőröd almasárga
szent aranyvasárnap! -
nincs időm mi bűnöm bánja
s arra bűnbocsánat
ennem-lennem ebadósság
méla vers-hiénakórság
héja-híja s magva tán a
magvaszakadásnak

Szieszta
déltájt ebéd után minden tudományom
ruhástul végigvetem magam az ágyon
és sunyi-mozdulatlan mint a tetszhalott
várom várom hogy tán majd csak elszunnyadok
de a kegyes óhaj már amilyen gyatra
váltig felijedek minden gondolatra
nincsen az a zene nincsen az az ének
ami jó elringatónak gondűzőnek
nagy-erős varázsige hogy elkergesse-
hajtsa rémületeimet messze-messze
rámbocsátkozzék az álom feketéje
és bársonyfüggönyében többé ne félje
pilisem Rém-Hordáit ha rámuszulnak
(őrzőangyal védő tegumentum hol vagy?)
már zúdul a Tatár Horda fel a pástra
holott a földjébe nyakig beleásva
ott vagyok ott lesem-várom a lópatát
hogy majd koponyámba tarkóig belehág
agyvelő-freccsentő nyargaló patkója
(ki büntet? mért büntet? jaj ez az az óra:)
ha fel-felriadok ez a Horda vágtat
felém- s rám szétreccsentve csontkoponyámat
nyakig-föld! magamat mind mélyebbre ásom
s csak annál jajveszékelőbb sivalkodásom
jaj nap mint nap ezt kell elszenvednem eztán:
így végzem lópaták alatt a sziesztán
déltájt ebéd után minden tudományom
ruhástul végigvetem magam az ágyon

Világvége
aki életútjának a végét járja
annak mindegy: néger tatár vagy árja
nem érdekli a világ érdekessége
ami most kezdődik neki annak is vége
gyémánthegyek gyémántolása
aranyhegyek sóvár tündöklése
a szemét kinézze bár és látva-lássa
utánahajítva is mind kevéske
morzsányi csak: akkora Váltság
királytól futárral nagyúri Fizetség
nincs hogy őt a Menetből kiváltsák
eleresszék és többé ne keressék
mi a magömlőnek Fenséges Szentség
véraláfutásos szemmel vizenyősen
nézi: ő a befejezett kifejezéstelenség
mulyán bámít mind a Menetben – ő sem
különb nincs is itt hangos sírás-rívás
a kövér a sovány a magas a törpe
egyforma mind: csak a ténymegállapítás
hogy avvvvvajon hány napi járóföldre
van amaz idő az a pillanattalanság
holott megszűnnek mint ficka Jelenség
betöltik a lét körülköző parancsát
ami a tétlen szótlan miniléttelenség
aki életútjának a végét járja
annak mindegy néger tatár vagy árja
nem érdekli a világ érdekessége
ami most kezdődik neki annak is vége

Visszakapaszkodás
		Ferencz Győzőnek
Old age should burn and rave at close of day 
Rage, rage against the dying of the light  
		DYLAN THOMAS 
ha feldönt a földindulás ha ledönt elönt a magma 		 
  te csak kapaszkodj kapaszkodj 		 
  kapaszkodjál a szavakba 		 
alázuhan lázad: nincs már: mindened leáll lerobban 
  huhogva hebegsz-habogsz 		 
  félrebeszélsz a deliriumban 		 
csak szózigyvizagyvalék bigybugyborog a szádból 	 
  aki habot túr: varcsog a 		 
  véres habók amit okádol 		 
akkor is! zúgolódj! verd el! körmeid véresre csikarjad 	 
  a szavakon lógvást! te csak mondd
  mondd az ígét az ígéhez varrjad 	 
java-éned: akarjad még ha szólni erőd is meghaladja  
  elharapott nyelvvel: akkor is 	
  ha buggyant ha blőd ha zagyva 	 
akkor is: kínlódd ki halálig halálba-hörögve 
  ha már gyomrodban torkodban 	 
  gerincszeleteiden az ökle 		 
a kék ég csuromfeketébe fúl földed zöldje elolvad 		 
  a talpalatnyit is rángatják 	 
  azt is: kirángatnák alólad 		 
ahogy denevér lóg dögös dóm-tér barlangjában 	 
  eb a sintérhurkon a pók 	 
  pókfonálon féreg a fában 	 
nagy-erős a szó: acélcsővázharangtoronyállványzat 	 
  felmentő milliom szósereg 		 
  veled-kapaszkodva lázad 
harcolj! légy hatalmas! el innen! vissza! verjed ígéddel
  konok szálegyenest: úgy állj!	
  Megvetett láb le ne térdelj
a szó: herepáncél! sisak a koponyád! melled a vérted
  a pajzs szemnemlátta körös-
  körül: menteni jönnek érted
ne csak gondold: harsogd! még! rajta! ne késs el
  vele! Vak dühvel szakajtsad
  szórd rá a vad nekibőszüléssel
keresd tagolva értelmezd: majd visszahőköl - bízvást 
  hihesd: ez a legesleg- 	 
  utolsó életre váltó kihívás 	 
ha feldönt a földindulás ha ledönt elönt a magma 	 
  te csak kapaszkodj kapaszkodj 	 
  kapaszkodjál a szavakba 	 

MESÉK
Tururu és Türürü
1. A csodatevő csalánlevél
Volt egyszer egy kislány – Türürünek hívták; kispajtását, Tururut meg – Tururunak hívták. Úgy szerették egymást, mintha kistestvérkék lettek volna (és nem is biztos, hogy nem voltak azok).
Jó kisfiú volt Tururu, csak egy picit pajkos, egy icipicit butuska, egy icurka-picurkát gyáva, egy induri-pindurit rendetlen. Folyton elhányta játékait, elvesztette cipőjét – ezt most is otthon hagyta, mert a képen is meztéláb láthatjátok: ahol ni! Ott a mezítlábas Tururu!
Ez a pöttöm Tururu olyan pöttöm volt, hogy alig ért Türürü derekáig, és ha valamit mondani akart neki, hát előbb megrángatta a kislány varkocsát. Volt is neki, a kislánynak, akkurátus hosszú-szép, fonottas varkocsa s azon masnira kötve piros pántlikája, nézzétek meg a képen: ahol ni! Hogy Türürü milyen sudármagas, ki hitte volna!
Nos, hogy szót szóba öltsek. Ezek itt ketten nagyot gondoltak egyszer, kézenfogták egymást, és világgá eredtek. Annyi mesét olvastak-hallottak már a világról, és olyan gyönyörűségesnek képzelték Világszép Meseországot, hogy egy szép napon, a Világút közepén elkiáltották:
egy-halálunk, egy-életünk:
kámfort játszunk – elszéledünk!
egy-életünk, egy-halálunk:
Meseország – megtalálunk!
Lábujjhegyen búcsút mondtak a kapufélfának, s azzal felkerekedtek.
Mentek-mentek-mendegéltek, amíg egy rengeteg erdőbe nem értek. Ismerős volt ez a rengeteg erdő, hiszen mindahány mesében, mindahányszor, mindig ebbe a vadonerdőbe ért minden világgá eredő testvérpár; de hiába volt mesebeli – erdőnek rémisztő-rengeteg erdő volt. Rájuk sötétedett, és a kisfiú is félni kezdett a vadállatoktól (melyek nincsenek ugyan iderajzolva, de a rajzoló bácsi ceruzája mögül csak egy ugrás – rikácsolnak, bőgnek, huhognak, hogy ki se mondom, és már a torkunkban dobog a szívünk). Tururu is így volt vele, megrántotta Türürü varkocsát, és így szólt:
– Félek, félek, Türürü!
– Mitől félnél, Tururu?
– A farkastól, Türürü, hogy megkóstol, Türürü.
Tovább mentek-mendegéltek. Tururu megint nyafogni kezdett:
– Fáradt vagyok, Türürü!
– Mitől volnál, Tururu?!
– Lábacskámat, Türürü, térdig jártam, Türürü!
Megint mennek-mendegélnek; Tururu meg újra rákezdi – de olyan cincogósan:
– Éhes vagyok, Türürü, úgy ehetném, Türürü! Szomjas vagyok, Türürü, úgy ihatnám, Türürü!
– Ha ilyen vagy, Tururu, minek jöttél, Tururu?!
– Bizony-bizony, Türürü, bolond, aki, Türürü, világgá megy, Türürü!
– Te gyászvitéz, Tururu! Mondhatom, hogy, Tururu, szép legény vagy, Tururu!
– Még-hogy még-hogy, Türürü, én: „gyászvitéz”?! Türürü!
A kisember megkisemberelte magát hősiesen, összeszorította a szájaszélét, és egy darabig hallgatott. De nem sokáig, mert ahogy ballagdogál, egyszer csak Tururu megtirpitorpan, és nagyot visít:
– Jujj jujj jujj jujj, Türürü! Tövis ment a – Türürü! – talpacskámba, Türürü!
– Mutasd, melyik – Tururu – talpacskádba, Tururu?
– Egyikbe is, Türürü, másikba is, Türürü! Mind a kettő, Türürü, csupa tövis, Türürü!
Szegény kis Tururu! Bizony azt sem tudta, melyik lábára álljon. Szánta-bánta már nagyon, hogy világgá eredt. Megemlékezett az édesanyja főztjéről, és mondogatta is Türürünek – most már nem félne a farkastól, mert ő falná fel szőröstül-bőröstül, meg hogy egy korty forrásvízért, egy szelet vajascipóért odaadná egész Meseországot –
– Nézd, már mindjárt hajnal hasad, Türürü!
Neked nem korog a hasad, Türürü?
Elcserélném virradóra, Türürü,
egy szelet vajascipóra, Türürü,
mind a Mesék Birodalmát, Türürü…
– Egy vajasért odaadnád, Tururu?!
– Odaadnám, oda én
erdőt, mindenestül!
A farkast is megenném
szőröstül-bőröstül!
Hát alighogy ezt kimondta – uramfia! Ameddig a szem ellát, az erdő telisded teli lett vajaskenyérrel, hogy alig lehetett lépni tőle: mindenfelé vajascipó fehérlett a hajnalderengésben.
Ebből is láthatták, hogy már nem lehetnek messze Meseországtól, ahol ilyen csodák mindennaposan történnek. Mert bizony hogy nem tövis volt, amibe a mezítlábas kis Tururu belelépett, hanem a CSODATEVŐ CSALÁNLEVÉL. Akárki akármit kívánt, csak meztéláb, kétlábbal rálépett a CSODATEVŐ CSALÁNLEVÉLRE, és minden kívánsága teljesült. (Ha meg meztéláb úgy talált ráugrani a CSALÁNLEVÉLRE, hogy kicsordult a könnye – hát az is teljesült neki, amit kívánni elfelejtett.)
Tururu és Türürü ebből is megtanulhatta, hogy nincs lehetetlen, ha nagyon akarjuk; de meg azt is, hogy ha valamit igazán el akarunk érni, meg kell szenvednünk érte. Ott mindjárt jól belaktak vajaskenyérrel, s csakhamar tiszta forrásra is leltek. A tenyerük-csöbréből ittak, és amit nem küldtek le a torkukon, az kétfele a szájukon, le az állukon-mellükön csurgott alá a köldökükig. Nagy pocséta maradt utánuk, s annyi vizet vedeltek, hogy ha hegyezik a fülüket, tán még azt is meghallják – egymás hasikájából a békakuruttyolást.
A csodaforrásnál kis pihenőt tartottak, a tarisznyájukba beraktak a vajascipóból annyit, amennyi az útra kell (mert azt elfelejtettem mondani, hogy az is volt nekik – tarisznyájuk, igen takaroska, amilyennek a rajzoló bácsi odarajzolta) – s azzal nekidurálták magukat és folytatták útjukat.
De „nekidurálni” – ez a legnehezebb. S azt meg hogy kell? – kérdezitek. Hát – nótára kell gyújtani. Hogy nótára gyújtottak-e? És ha igen, milyenre? Nem tudom, ha akadna közületek valaki olyan, ő biztosan tudja, rábízom ezt is, a jó nótafaragóra:
hej tillárom tillajlárom
utam eztán vígan járom
nem kárpálok – akárhova
vigyen apostolok-lova
nem-nyivegek-nem-nyafogok
menni mendegélni fogok
ha három nap ha hét éjjel
küzdök pásttal meredéllyel
míg a Tábla rajzolatja
két kistestvért ki nem adja:
tátott szájjal bámul már a
Meseország Kapujára!
Azaz hogy csak bámulna – mert még nem értek oda. Én a nótájukat nem tudom; csak azt tudom, hogy búcsúzóul Tururu (de mint akinek ördöge van s ez az ördöge azt súgja neki: sohasem lehet tudni, mi mire jó) – egy bátor mozdulattal letépett és loppal a tarisznyájába gyömöszölt egy CSODATEVŐ CSALÁNLEVELET.
2. A csodatevő somfavessző
Alig mehettek három nap hét éjjel, Tururu megrántotta Türürü varkocsát és így szólt:
– Beteg vagyok, Türürü, majd meghalok, Türürü!
– Ettél-ittál, Tururu! Hol fáj, mid fáj, Tururu?!
– Fáj a lábam, fáj a hátam, fáj a hajam, fáj a hájam! Fáj a májam, fáj a lépem, fáj a képem, Türürü!
– Ej csak, no csak, Tururu: meggyógyítlak, Tururu! – kacsintott rá Türürü; mert tüstént gyanította, mi baja a testvérkének: megszállta a lustaság ördöge.
– Tudok rá egy orvosságot – mondta neki. – Minden lábujjad közé teszünk egy cseresznyemagot, behunyod a szemed és úgy jössz utánam száz lépést. Ha azalatt megszámolod, hogy hány cseresznyemag van a tíz lábujjad között, menten meggyógyulsz.
Tururu ráállt, úgy is lett. Szedtek a vadon nőtt cseresznyéből, bemagozták Tururu lábujja-közét; Türürü a biztonság kedvéért a zsebkendővel bekötötte a kisfiú szemét, hogy ne lessen – azzal továbbmentek. Tururu csak számolta-számolgatta nagy buzgón a cseresznyemagot és észre se vette, hogy azalatt nem százat – ezer lépést is mentek Meseország felé. Akkor Türürü levette a kistestvér szeméről a kendőt és megkérdezte:
– Hány magot éreztél a lábujjaid között? Halljuk-halljuk, Tururu!
De biz a kisfiú nem tudta.
– Buta vagyok, Türürü!
– Nyolcat, nyolcat, Tururu!
Amaz meg nem győzött ámulni-bámulni rajta. Tíz lábujja van és mégis csak nyolc cseresznyemag fér közé?
– Hogy lehet az, Türürü?
– De mafla vagy, Tururu!
Tururu ezen szörnyen elgondolkozott; észre se vette, hogy ezalatt nem százat – ezer lépést is mehettek Meseország felé.
– Még! Még! Kérdezz! Kérdezz ilyen találósat, Türürü!
Megint léprement Türürünek, aki tovább ravaszkodott és így szólt:
– No nem bánom. Ha okos vagy, mondd meg, mi az, Tururu, de jól figyelj:
Sima nyelve kétágú
ő maga csak egyágú
Nincsen karja egy se fél se
Nagy mérges az ölelése –
Ezt találd ki Dí Dá Dú!
– Ha én tudnám, Türürü!
– Hát a kígyó! Tururu!
– Bizony! Kígyó, Türürü!
– De málé vagy, Tururu!
Tururu ezen annyira elgondolkozott, hogy észre se vette – nem száz, de ezer lépést is mehettek azalatt Meseország felé.
Aztán a találós kérdéseket is elunta és megintcsak nyűgösködni kezdett:
– Jaj a lábam, jaj a hátam, jaj a hajam, jaj a hájam! Jaj a májam, jaj a lépem, jaj a képem, Türürü!
De addigra Türürü már vágott egy hosszabbacska somfavesszőt.
– Majd a lábad, majd a hátad, majd a hajad, majd a hájad, majd a léped, majd a képed meggyógyítom, Tururu!
S azzal hamiskásan mosolyogva megsuhogtatta a vesszőcskét Tururu képe előtt, sőt, meg is cirókálta vele; mert az ágacskát-levelecskét rajtahagyta a somfavesszőn.
Hanem amilyen butuska volt ez a Tururu, igencsak megszeppent és mendegélt is tovább, nagy szótlan-jámboran. Mert olyan csodatevő ereje volt annak a somfavesszőcskének, hogy csak fel kellett mutatni és elég volt megsuholni – sohasem kellett ütni vele.
Ebből is látszik, hogy milyen közel lehettek Meseországhoz.
3. Tururu és Türürü az Óperenciák partján
Tururu és Türürü tudta jól, hogy innen már csak macskaugrásnyira lehet Meseország, amilyen nagyot a mesebeli macska ugorni tud – hiszen itt van, az Óperenciás-tengeren túl, az üveghegyen is túl, ott, ahol a kurtafarkú kismalac túr (mert nem ez volt az első mese, amelyikben ők ketten világgá eredtek). De azt is tudták ám, hogy akármilyen közel van, azért meg kell ám küzdeniük még a szörnyetegekkel, amelyek őrzik és elállják Meseország kapuját. Ott üldögéltek az Óperenciás-tenger partján, lógatták a lábukat a vizébe, s azon tünekedtek-tinitanakodtak, mitévők legyenek: hogyan keljenek át rajta?
Észreveszik, hogy a parton, egy kőhajításnyira (már amilyen közel mesebeli követ hajítani lehet), ott sorakozik rendre: egy sajka, egy hattyú, egy hátas-hal, meg egy vízibicikli – mind-mind cukorból.
Nagy gondban voltak.
Ha megeszik a cukor-csónakot, nincs, amin átkeljenek. Nem ették meg, inkább vízrebocsátották; de mihelyt vízreengedték – olvadni kezdett.
Ha megeszik a cukor-hattyút, nincs, amin átkeljenek. Nem ették meg, inkább vízrebocsátották; de mihelyt vízreengedték – olvadni kezdett.
A hátas-hal is, a vízibicikli is, akarom mondani tengeri bicikliherkentyű is, mind-mind: vagy megeszik és akkor úgy fogy el, vagy elolvad alattuk a vízben.
Nagy pácban voltak; nem afféle kis picipácban: nagyon nagy pácban. Türürü elővette Tururu tarisznyájából a CSODATEVŐ CSALÁNLEVELET.
– Nincs más hátra, Tururu, lépj csak bele, Tururu – mondta Türürü nagy búsan, és rámutatott a CSODATEVŐ CSALÁNLEVÉLRE.
– Ne még! Ne még! – kérlelte Tururu. – Fontoljuk meg előbb; eszeljünk ki valami mást.
– Nem-fontolunk-nem-eszelünk, Tururu! Minek loptad-minek-hoztad, Tururu, ha nem hogy most belelépjél, Tururu!
– Akármilyen CSODATEVŐ, Türürü, csíp a CSALÁN, jaj talpacskám! Türürü!
– Anyámasszonykatonája, Tururu! Ne vacakolj: ugorj rája, Tururu!
– De igenis vacakolok, Türürü! Nagyon csíp s nem tréfadolog, Türürü!
Látta Türürü, hogy a kisfiú megmakacsolja magát és kezébe kapta a CSODATEVŐ SOMFAVESSZŐT és suholt vele egyet. Amitől Tururu úgy megijedt, hogy pityerkélni kezdett:
– Ne még, ne még, Türürü! Gondolkozzunk, Türürü!
Így húzódozott a ráugrástól a CSALÁNRA Tururu és fájósan maga alá húzta talpacskáját. Mitől a kislány annál inkább méregbe jött és haragosan szidni-fenyegetni kezdte:
– Irgum-burgum, Tururu, te mihaszna Tururu! Szégyenszemre, Tururu, hazamennél, Tururu…?!
Minek hallatára a kisfiú csak annál keservesebben sírt és így kesergett:
– Jaj, világgá mért szaladtam, mért eredtem, Türürü!
– A CSALÁNRA, szépen kérlek, lépj rá, szentem, Tururu!
– Bezzeg mennék vissza menten, vissza menten, Türürü!
– Ne is jöjjön, aki ilyen élhetetlen, Tururu!
– Jó anyácskám hogy szerettem! S ő is engem, Türürü!
– Rontom-bontom, lépsz, ha mondom! Engedetlen Tururu!
És haragjában SOMFAVESSZEJÉVEL Türürü nagyot ütött az Óperenciás-tenger vizére. De nemhiába volt az a vessző a CSODATEVŐ SOMFAVESSZŐ: abban a szempillantásban megnyíltak a vizek, megjelent az Óperenciás Tündér és azt kérdezte:
– Nem is orsó, nem is korsó
Mégis cukor, mégis olcsó
El nem olvad, olyan fajta
Még a víz sem foghat rajta –
– Milyen cukor az, gyerekek?!
Türürü mindjárt rávágta:
– Nem is orsó, nem is korsó
Az bizony a cukorborsó!
– Szerencséd, hogy megfeleltél, különben olyan hosszúra növesztettem volna az orrod, hogy a kezeddel nem érnéd el a végét. Mi járatban vagytok, gyerekek? – kérdezte barátságosan az Óperenciás Tündér.
– Meseországot keressük.
– Éppen jó helyen keresitek. Ott, ahol álltok, nagy hamarsággal ássatok egy lyukat, a többi a ti dolgotok.
Tururu és Türürü bumfordi képet vágott. A kislány meg is kérdezte:
– Mekkora hamarsággal…?!
– Akkorával, amekkora nagyon-nagy hamarság tőletek csak telik – mondta a Tündér, s tündérszokás szerint azzal eltűnt.
A két gyerek irtózatos hamarsággal ásni kezdett. Megássák a lyukat, hát uramfia! – látják ám, hogy a gödör fenekén előbukkan a cukoralagút szája – ez az az alagút, amelyről minden világgá eredő testvérpár tudja, hogy átvezet az Óperenciás-tenger alatt. Kockacukorból van a fala, habcukor a teteje, vattacukor a belseje. Nem is kellett őket biztatni, nosza fogták magukat, belebújtak és olyan sebesen ették a vattacukrot, hogy három nap hét éjjel se telt bele – átsétáltak az Óperenciás-tenger alatt.
Tururu szörnyű-de-szörnyű-de-szörnyűden boldog volt, hogy nem kellett a CSODATEVŐ CSALÁNLEVÉLBE belelépnie. Hamarosan elfogyott a vattacukor, és ők egy égigérő aranykapu előtt találták magukat, amelyet a három világtáj iránt három szivárvány koronázott és három sárkány őrzött.
– Fáradt vagy-e, Tururu?
Beteg vagy-e, Tururu?
Most ámulj hát, bámulj hát!
– Dehogy vagyok, Türürü!
Végre látom, Türürü,
Meseország kapuját!
– Gyáva vagy-e, Tururu?
Három sárkány, Tururu,
tüzet okád, karmol ám!
– Bátor leszek, Türürü,
átalmegyek, Türürü,
Meseország kapuján!
7. Tururu és Türürü a Labdázóházban
Nézték-nézték a LABDÁZÓHÁZ tágas udvarán a sok labdát – hiszen csak győzték volna megszámolni! – és nem tudtak magukhoz térni a csodálkozástól.
Fehér pettyes, behemót piros labdákat láttak meg embermagas, kanárisárga futball labdákat, óriás kék vízilabdákat meg fehér teniszlabdákat; a labdák ide-oda gurulásztak, és csodák csodája: kisfiúk-kislányok röpködtek a levegőben!
– Jól látom-e, Tururu?!
– No de ilyet, Türürü!
Vezetőjük intésére nyomban ott termett az egyik szemellenzős labdamagyarázó – egy méltóságteljes, lomha gurulású vízilabda, és mindjárt magyarázatba fogott:
– Az úgy van, hogy itt nálunk Meseországban nem a gyerekek játszanak a játékokkal, hanem fordítva – a játékok játszanak a gyerekekkel. Most magatok is láthatjátok: nálunk a labdák játszanak a gyerekekkel.
Ekkor egy huncutul arra guruló nagy piros pettyes odakiáltott társainak:
– A gyerek a labda!
Nosza, a labdáknak se kellett több. Bizony Tururu se sokáig ámulhatott-bámulhatott – egyszercsak érzi ám, hogy a levegőbe kapják, nagyot lendítenek rajta, és ő repül. Ijedtében kiáltani is elfelejtett. Szemével a kislányt kereste, hogy Türürü hol maradt. De addigra már Türürü se volt a helyén: ott röpködött a többi kislánnyal, akikkel a sárga-fehér-piros girizdes labdák teniszeztek a LABDÁZÓHÁZ udvarán. Tururunak is elmúlt a félelme, hiszen mindig lágyan hajították és mindig puhára esett, de meg látta is, hogy a többiek se félnek. Nagyot kacagott hát, és mert épp ott repült el mellette a levegőégen Türürü, megrántotta Varkocsát és utánakiáltott:
– Merre röpködsz, Türürü?
– Ha én tudnám, Tururu!
– Csudajó ez, Türürü!
– Labda lettem, Tururu!
– Fák alattam, Türürü, ég felettem, Türürü!
– De magasra, Tururu, felrepültem, Tururu!
– Ha lenéztél, Türürü, nem szédültél, Türürü?
– Jaj a szoknyám, Tururu! Már azt hittem, Tururu –
– Én is, én is, Türürü, már azt hittem, Türürü –
– Sose érek, Tururu, le a földre, Tururu!
Így dobálództak-rugdalództak velük azok a nagy, embermagas labdák a LABDÁZÓHÁZ udvarán, ők meg kacagva röpködtek a levegőégen. Egyszercsak az egyik labdacsatár a levegőbe pattan, nagyot fejel Tururuba; a kisfiú érzi ám, hogy repül-repül – a labdák meg odalent a földön, ahányan vannak, nagyot kiáltanak:
– Gooo-ól!
Ő meg szép lágyan elterült a puha füvön, cseppet sem ütötte meg magát. Türürü már ott állt mellette.
– Szép fejes volt, Tururu!
– Láttad? Láttad, Türürü?
– Éppen arra, Tururu, kalimpáltam, Tururu!
– No gyerekek, jól kilabdáztátok magatokat? – kérdezte a szemellenzős labdamagyarázó.
– Nem mi: velünk labdáztak!
– De azért jó volt?
– Jó bizony! Kivált az a fejes, amikor gólt fejeltek velem! – büszkélkedett Tururu.
– Azt nálunk nem fejesnek, hanem labdásnak hívják – igazította helyre a labdamagyarázó –, mert nekünk nincs fejünk; vagyis hogy csakis fejünk van, csak ez az egy fejünk, de amilyen csupa-fej vagyunk, ez az egy fejünk sem igazi, mert…  –
– Mert miért? – kérdezte kíváncsian Tururu és Türürü.
– Mert belül üres – vallotta be nagy szégyenkezve a szemellenzős labdamagyarázó.
Amiből megtanulhatjátok, hogy nem igazi fej, ami belül üres.
10. Tururu szerencséje
A VASORRÚ BÁBÁK Utcájában éppen sorsjegyet osztogattak a gyerekek között: kisorsoltak egy VASORRÚT.
Kinek-kinek a számát bedobták Antalpantal bácsi világítósipkájába, jól megrázták, és akinek a számát a MESESZAKÉRTŐ kihúzza – az hazaviheti magának a VASORRÚ BÁBÁT (hogy melyiket – azt ő maga választja).
Förtelmesnek és utálatosnak találták volna a púpos-pókos-bibircsókos vén szipirtyókat a gyerekek máskülönben; de mert sorsjegyen lehetett boszorkányt nyerni, éktelen izgatottak voltak, hogy vajon ki lesz a szerencsés közülük.
Tururu és Türürü is ott szorongatta a maga sorsjegyét, Türürü a hatost, Tururu a hetest, és oly türelmetlenül várták a sorsolást, mint a kiscsikók az abrakot.
Hanem izgatottak voltak maguk az undok boszorkányok is; vadul ugra-bugráltak a VASORRÚ BÁBÁK, a GONOSZ MOSTOHÁK meg előretolakodtak, mindannyian a gyerekeket bámulták és találgatták, hogy vajon melyik viszi őket haza?
Már minden szám együtt volt Antalpantal világítósipkájában. A MESESZAKÉRTŐ megrázta, belenyúlt, kihúzott egy sorsjegyet, megnézte a számot. Harsányan hirdette ki, hogy a hátul állók is hallják:
– Akié a hetes, azé a VASORRÚ BÁBA. Amelyiket akarja! Hátára veszi, hazaviszi. Kié a hetes szám, gyerekek?!
– Az enyém! Az enyém! – ágaskodott büszkén Tururu.
– Övé a VASORRÚ BÁBA! – irigyelte a többi gyerek.
– Tiéd a VASORRÚ BÁBA – veregette vállon a MESESZAKÉRTŐ. – No most! Válassz, hogy melyik legyen, a GONOSZ MOSTOHA vagy a CSÚF BOSZORKÁNY: ahogy akarod, amelyiket akarod.
– Akarom!
– Ezt a legrútabbat? Azt a legszutykosabbat? Emezt a legtetvesebbet? Amazt a legretkesebbet?
– A legis-legis-legis-leg… – habozott Tururu és a szeme körbejárt rajtuk, ahogy szemelgette-válogatta őket.
– A legis-legis-legis-legmicsodásabbat?! – ostromolták a kíváncsiak.
– A legis-legis-legis-leg BIBIRCSÓKOSABBAT! – kiáltotta Tururu, s azzal rámutatott, hogy melyikre esett a választása; az meg ugrándozott örömében.
– Hátadra veszed, hazaviszed?
– Veszem-veszem! Viszem-viszem!
De Türürü a könyökével megbökte kistestvérkéjét – légy észnél! – mert már az egész utca rajta nevetett.
– Még hogy ilyet, Tururu, viszed bizony, Tururu, az kéne csak, Tururu, egész utca, Tururu, rajtad mulat, Tururu!
– Csúnyák között, Türürü, ez a legszebb, Türürü! Olyan rút, hogy, Türürü, szinte szép már, Türürü!
– Édesanyánk, Tururu, házból kiver, Tururu, vele együtt, Tururu!
– Ha megnyertem, Türürü, itt nem hagyom, Türürü!
– És ha egyszer, Tururu, megmérgezne, Tururu, téged is, mint, Tururu, Hófehérkét, Tururu?!
– Volna szíve, Türürü, bátorsága, Türürü?!
– Szíve-mája, Tururu, a zúzája, Tururu, gonosz minden, Tururu, pozdorjája, Tururu!
Tururu végül elszégyellte magát, és mert mindenki rajta nevetett, letett róla. Kicsit duzzogott, de aztán kijelentette: nem veszi a hátára egyiket sem, nem viszi haza, még ha sírva könyörögne a VASORRÚ, akkor sem.
– Nono – szólt közbe a MESESZAKÉRTŐ, tudós képpel. – Szíve-mája meg zúzája meglehet hogy gonosz, de azért akad jó pozdorjája is. Mert nem olyan gonoszton-gonosz a GONOSZ MOSTOHA, csak a mesében, vannak jóságos mostohák; és a VASORRÚ BÁBA is csak addig gonosz, amíg a mese tart: a maga jószántából-jókedvéből; s mihelyt vége, maga is olyan aranyszívű, galambősz nagyanyóvá vedlik, mint amilyen odahaza a hófehér hajú nagyanyó.
16. Tururu és Türürü a Tűzrerakott Rosszfák Múzeumában
De bizony a Tűzrerakott Rosszfák Múzeumában sem jártak jobban.
Egy irdatlan-vastag, odvas-korhadt fatörzsön ezt a táblát olvashatták:
EZT A ROSSZFÁT EGY RAKONCÁTLAN
KISLÁNY, TÜRÜRÜ RAKTA A TŰZRE,
AMIKOR LEBORÍTOTTA A FÖLDRE NAGY-
ANYÓ ORVOSSÁGOS POLCÁT
Nagyon elszomorodott Türürü, ahogy ezt elolvasta, sűrűn hullottak a könnyei.
Mennek tovább; hát egy másik, mohos-göcsörtös fatörzsön meg ezt a táblát olvashatják:
EZT A ROSSZFÁT EGY IMPOSZTOR KIS-
FIÚ, TURURU RAKTA A TŰZRE, AMIKOR
ELTÖRTE NAGYAPÓ DOHÁNYVÁGÓJÁT
Elbúsult Tururu, ahogy ezt olvasta, és akkor már ő is elpityeredett. A MESESZAKÉRTŐ megsajnálta őket és így szólt:
– Ne sírjatok, ne ríjatok, Tururu és Türürü, mert mire felnőttök, a rosszfák is hozhatnak jó gyümölcsöket. Csak arra kell vigyáznotok…
– Mire, mire, Antalpantal?
– Mire, mire, Baltalpantal?
– Hogy ha van is rosszfátok, ne rakjátok mindjárt a tűzre. Hanem…
– Hanem, hanem, Antalpantal?
– Hanem, hanem, Baltalpantal?
– Előbb számoljatok tízig. Aztán tehetitek.
– Dehogy tettük volna, ha tudjuk, hogy így számon tartjátok Meseországban.
– Számon tartjuk, az igaz. De azért ti még jó gyerekek vagytok, és mi is csak a Ritkaságok Múzeumában tartjuk számon; hiszen csak ezerszer-ezerszer ezer ízben meg mégegyszer, meg mégegyszer, meg mégegyszer történt, hogy rosszfát raktatok a tűzre.